DVA DÁREČKY

Jana Javorská

Jan Donnie Diviš

KOUZLO VÁNOC

Bylo ticho takové, jaké se objeví jen koncem roku, mrazivé, přidušené sněhem, a přitom tísnivé v tom, co vědomě skrývá – blížící se Štědrý den.

Adam seděl u kuchyňského stolu a díval se z okna. Venku se ve zlatavém světle lamp pomalu snášely vločky. Kuchyň voněla cukrovím a skořicí, které pekla jeho máma, ale Adam se v tom všem domácím teple cítil paradoxně nějak sám. V hlavě mu zněla věta, kterou slyšel nezávisle od dvou kamarádek, i když každá ji podala trochu jinak:

„Na Vánoce budu sama, ale to je v pohodě.“

Jenže nebylo.

Nikdy není v pohodě být sám v době, kdy svět všem připomíná, že mají někam patřit.

U Kláry to její věčné „v pohodě“ znělo skoro jako omluva.

Často seděla v kavárně u malého stolku, kafe před sebou, učení rozložené na všechny strany. Dětský domov opustila před několika lety a od té doby se protloukala sama. Pracovala, studovala, odříkala si, co šlo. Vánoce jí však krutě připomínaly, že jediné světlo v jejím bytě je to, které si sama rozsvítí.

Naproti tomu Ema byla jiná — v očích měla vzdor, který se v člověku zrodí z odmítnutí. Tvrdila, jak moc je jí jedno, že bude opět sama, a vůbec nic jí nechybí. Jenomže Adam moc dobře věděl, jak dlouho se musí jeden přemlouvat, než takovouto větu dokáže vyslovit nahlas.

Netušil, co udělá. Obával se, co si budou myslet o jeho nápadu strávit večer všichni společně u něj doma s rodinou. Jen cítil, že svět by měl být někdy laskavější, než je.

Dopil zbytek vychladlého čaje a vzdychl. Musel našlapovat opatrně, aby děvčata nevylekal nebo nerozzlobil. Potřeboval, aby souhlasily obě dvě a nedaly mu košem. V mysli se mu začal rodit plán, jak by si svátky mohly užít i ty dvě věčně osamělé duše.

„Jdu se na chvilku projít,“pronesl spíše pro sebe a vyrazil do tmy.

Venku mezi sněhovými vločkami mu došlo, že by mohl zajít do kostela a vyslat k bohu malou modlitbičku, která by mu pomohla udělat ten první krok k malému vánočnímu zázraku. Nebyl sice věřící, ale blížící se období svátků k tomu tak nějak samo vybízelo.

Klára

Klára seděla u okna svého malého bytu a koukala ven. Sledovala vločky, vršící se jedna na druhou. Sníh pomalu padal a pokrýval střechy kolem. Na parapetu stál hrnek s kávou, ale nebyla to ta vůně, která by ji zahřála. Spíš jí připomínala, jak moc je sama.

Zkoušela se ponořit do knihy, kterou měla rozečtenou už několik dní, ale slova se nějak rozplývala na papíře. Myslela jen na Vánoce a na to, že už je několik let nemá s kým slavit.

„Je to v pohodě,“ zašeptala, přejíždějíc prsty po stránkách, ale uvnitř cítila, že není. Jenom marné utěšování sebe sama, aby se ten sváteční čas dal nějak přežít. Nikdy není „v pohodě“, když ti chybí blízká osoba, která by ti připomněla, že patříš někam jinam než do prázdného bytu v době Vánoc.

Najednou jí zazvonil telefon. Na displeji svítilo jméno někoho, koho neznala až tak důvěrně. Adam. Potkali se v kampusu. Jednou za ni zaplatil kávu v automatu, když jí došly drobné a ona si vynutila setkání příští den na tom samém místě, aby mu to mohla oplatit. Sice přišel, ale kávu jí opět koupil on. Zkrátka gentleman. Prohodili jen pár slov, vyměnili telefonní čísla a zase pelášili každý na svoji přednášku. Několikrát se pak ještě sešli, ale jen jako kolegové, bez většího zájmu. Pouze ukrátit dlouhou chvíli přátelským povídáním.

Srdce jí však pokaždé v jeho přítomnosti poskočilo. Bylo to zvláštní. V podstatě byl pro ni úplně cizí, ale něco v jeho tónu, když se teď představoval do telefonu, jí připomnělo, že svět nemusí být úplně prázdný.

„Ahoj, Klárko. Tady Adam,“ řekl, „vím, že Vánoce nejsou jednoduché, proto bych byl nerad, kdybys je trávila sama. Napadlo mě, že bys mohla přijít ke mně, teda k nám domů, jestli to není ode mě příliš troufalé pozvání. Dorazí pár přátel a myslím, že i naši jsou docela fajn, akorát ségra je trochu potrhlá, ale to se dá přežít.“

Klára polkla. Něco ji zašimralo v žaludku, něco jemného a hřejivého. Přemýšlela, jestli je správné vetřít se na svátky do cizí rodiny. Ovšem mohlo by to být jiné než všechny ty smutné Vánoce, co kdy zažila. Nic po ní vlastně nechtěl, nic neočekával, jenom společnost.

„Dobře,“ vydechla nakonec, „přijdu moc ráda.“

Jakmile položila telefon, ucítila podivnou lehkost. Poprvé po dlouhé době si dovolila pomyslet, že Vánoce nemusí být jen další den zoufalé samoty.

Ema

Ema setrvávala na pomalu vychládající koleji, nohy natažené na topení, které sotva hřálo. Na stole vedle ní byly poznámky z přednášek, ale oči měla prázdné. Ostatní studenti se smáli a chystali na cestu do svých domovů, ale ona byla sama. Nebylo kam jít. Ne, že by neměla domov, ale nebyla v něm vítaná za svůj postoj k despotickému otci a matce, která znala jen svoji kariéru. Zůstávala proto raději na koleji.

„Rodina mě odmítá, kamarádi se se mnou moc nebaví… tak co?“ pomyslela si.

Namlouvala si, že se nic neděje, že Vánoce jsou den jako každý jiný, ale v srdci jí něco zůstávalo — tichá, plachá naděje, že někdo by přece jen mohl chtít vědět, že ještě dýchá. Telefon jí náhle zavibroval. Podívala se na displej. Volající Adam.

Zarazila se. Potkávali se na přednáškách z anglické literatury a občas spolu zašli do baru vedle koleje. Zřejmě bude po ní chtít pomoct s nějakým zadáním, jako většina studentů.

„Ahoj, Emi,“ začal opatrně.

„Čau, tak co potřebuješ?“ skočila mu do řeči a znechuceně zakroutila očima v očekávání, že bude litovat, že hovor přijala.

„Vím, že Vánoce o samotě jsou vopruz,“ pokračoval.

„Neoblbuj a vybal to. O co jde?“ snažila se ho rychle odbýt.

„Nic nepotřebuji, jen … myslel jsem, že bys mohla strávit Štědrý den u nás doma. Bude nás víc a slibuju, že se nebudeš nudit.“

Ema se zarazila. Zrovna od něho by s pozváním nepočítala.

„To jako vážně? Chceš, abych přišla k vám?“

Její hlas zněl tvrdě, ale v očích se jí zablesklo.

„Sorry, jestli jsem divnej,“ pokračoval Adam, „ale myslím si, že nikdo by neměl být v tuto dobu sám, když nemusí.“

Ema se zhluboka nadechla. Byla to pravda, ale takovouhle nabídku ještě nikdy od nikoho nedostala. Žádný nátlak ani žádné podmínky, jak byla zvyklá z domova. A tohle bylo zvláštní a zároveň velmi milé gesto.

„Dobře,“ souhlasila nakonec. „Přijdu.“

„Skvělé! Vyzvednu tě pozítří kolem oběda, platí?“

Když položila telefon, ucítila několik nepopsatelných pocitů, hromadících se v útrobách jejího žaludku — směs jakési lehkosti a opatrné radosti. Bála se těšit, aby se něco nepokazilo. Náhle ji zachvátila panika. Vždyť ona nemá dárky! Okamžitě se oblékla a vyrazila na nákupy. Vůbec netušila, co by měla koupit, ale bylo jí jasné, že nemůže přijít na vánoční návštěvu s prázdnou. Možná bude tento Štědrý večer jiný a ona poprvé pocítí, že nepatří jen na samotku studentské koleje nebo k poznámkám na stole. Třeba se najde někdo, kdo si všimne, že také existuje. A právě tahle malá naděje byla přesně to, co jí dlouho chybělo a zapálilo nepatrnou jiskřičku radosti v jejím depresívním přežívání.

Adam

Adamova maminka otevřela dveře. Za nimi se rozprostírala teplá, voňavá domácnost. Svíčky na oknech vrhaly měkké světlo na vánoční stromek, pod nímž čekaly dárečky na rozbalení.

„Pojďte dál,“ usmála se a ustoupila do předsíně.

Klára na okamžik ztuhla a začervenala se. Připadala si jako vetřelec, ale pak si odložila kabát, pomalu vešla dovnitř a rozhlédla se po útulném domě.

„Máte to tu moc krásné,“ pochválila bydlení a podávala mamince velkou svíci v celofánu s mašlí a červenou vánoční hvězdu, kterou honem koupila, aby přinesla alespoň malou pozornost. Nechala se odvést do obýváku, kde se nesměle usadila na pohovku.

„Mamka umí vykouzlit pohodičku, viď,“ konstatoval Adam a usmál se na maminku.

„Přinesu vám čaj a ochutnejte cukroví. Letos se Adamovi moc povedlo,“ poukazovala maminka na tác se sladkostmi ležícím na stolku před nimi.

„To jako vážně?“ divila se Klára a zvědavě ochutnávala ořechový košíček. Adam se jen uculoval.

„To víš, skrytej talent.“

V ten moment se z pokojíčku vyřítila šestiletá Adamova sestřička Adélka. Ihned se usadila vedle Kláry a začala si s ní povídat. Pro Kláru to byl spíše výslech, ale přijala ho s nadhledem a vděčností, že se o ni někdo tak důkladně zajímá.

„Snad se nebudeš zlobit, že tě tady chvilku nechám napospas téhle dračici, ale musím ještě někoho vyzvednout. Za moment jsem zpátky,“ ubezpečil Kláru a na sestru zvedl výstražně ukazováček.

„A ty na ni budeš hodná, mladá dámo, je to jasný? Je to vzácný host, tak ať na ni naše rodina neudělá špatný dojem. Máš ji na starost.“

Adélka na něj mrkla a zvedla vztyčený palec na znamení, že je na ni spoleh. Čapla Kláru za ruku a odtáhla si ji do pokojíčku, aby jí ukázala všechny svoje hračky.

Adam přifrčel během půl hodiny a přiváděl Emu, která byla trochu nesvá z toho, jaké to setkání v Adamově rodině vlastně bude. Ovšem když se přivítala s jeho rodiči, sestřičkou a kamarádkou, veškeré obavy byly rázem tatam.

„Tady jen takové malé poděkování za pozvání,“ předávala Adamovi dvě láhve značkového vína, bílé a červené, v dárkovém balení.

„Tak ještě brácha s jeho novou přítelkyní a budeme kompletní,“ řekl Adam, když seznámil Emu s ostatními. Během chvíle se ozval zvonek a Adamův nevlastní bratr se hrnul dovnitř.  Za ním nesměle kráčela černovlasá dívka a bylo zřejmé, že je také v tomto domě poprvé.

Když si všichni potřásli rukama, připili si domácím vaječným likérem a atmosféra se konečně uvolnila. Maminka pokynula Adamovi, aby všechny přítomné vyzval k prostřenému stolu.

„Můžu vám taky s něčím pomoct?“ zeptala se Klára, když se zvedla a nakoukla do kuchyně.

„Určitě, budu ráda. Pomoc se vždycky hodí,“ usmála se na ni maminka a podávala jí připravené mísy s jídlem, aby je odnesla na stůl. Jakmile se usadili na svá místa, nalil tatínek šampaňské, aby si mohli přiťuknout na zdraví. Adélka také přispěchala se svojí sváteční skleničkou plnou limonády.

„Na zdraví a na nové přátele,“ pronesl Adam a významně se podíval na usměvavé tváře kolem stolu.

Adélka se samozřejmě nemohla dočkat, až večeře skončí a bude si konečně smět rozbalit dárečky. Popoháněla proto hosty, aby si pospíšili s jídlem, až ji musel tatínek okřiknout.

Adam jen tiše sledoval, jak se ty dvě osamělé duše začínají uvolňovat a jak je rychle opouští ostych z cizího prostředí a nezvyklé situace. Adamovi k tomu stačilo jen otevřít dveře svého domova. Náhle pochopil, jak velký dar tím dává nejen jim, ale i sobě. Dokázal to, o čem silně pochyboval od prvního momentu, kdy si uvědomil, že by měl pro ně něco udělat.

Adélka se otočila ke Kláře.

„A budeš teď i moje kamarádka? Nemám si s kým hrát, když je brácha pryč,“ postěžovala si.

Klára rychle přitakala. Na okamžik si vzpomněla, jaké to je být malá ztracená holka, o kterou nikdo nestojí. Moc dobře chápala, proč si mezi tolika lidmi připadá Adélka tak sama.

„Když budu mít volno, můžeme spolu někam vyrazit, samozřejmě jenom když ti to maminka dovolí,“ přislíbila, ale uvnitř cítila, že ten slib, kterým se právě zavázala k tomuhle přátelství, bude zároveň vánočním darem pro ni samotnou. Ten pocit, že může být pro někoho důležitá, ji potěšil mnohem víc než jakýkoliv jiný sebedražší dárek.

„Tak se tedy podíváme, co nám ten Ježíšek nadělil,“ oznámila maminka a zazvonila malým zvonečkem.

Adélka vystřelila od stolu jako blesk a pospíchala ke stromečku.

„Dělej brácha!“ pobízela Adama, aby ji následoval. Adam se tedy posadil na zem k té hromadě dárků, bral jeden po druhém do ruky a četl jmenovky, aby Adélka věděla, komu má který odnést. Svoje si dávala na stranu a těšila se, co v nich asi objeví.

„Tenhle je pro Klárku a tenhle pro Emičku,“ podával jí Adam dva balíčky, které s jiskřičkami v očích donesla oběma děvčatům. Ta se na sebe jen nevěřícně podívala, protože ani jedna neočekávala, že by pod tím nádherným vánočním stromečkem mohlo být něco i pro ně.

„Nerozbalovat!“ nařídila Adélka. „Až řeknu TEĎ!“ a dál běhala po pokoji a rozdávala dárky, dokud i ten poslední nenašel svého majitele.

„Tak pozoooor!“ zavelela Adélka a všichni se připravili k otevírání svých dárečků.

„Teď!“ zazněl výkřik a radostné veselí mohlo vypuknout.

Někdo opatrně sundal mašli, jiný roztrhl rovnou obal, jen Klárka s Emou nevěděly, jak se do toho pustit. Nejraději by si tuhle chvíli uchovaly navždy. Pozorovaly to nadšení kolem sebe šťastné, že mohou být součástí tohoto malého zázraku. Adélka výskala při každém objevu nové hračky a divoce hopsala. Jakmile všechno rozbalila, popadla svoji novou panenku a spěchala k děvčatům, aby se pochlubila.

„Ty si ty svoje nerozbalíš?“ zeptala se zvědavě, když viděla, že Klárka má ještě na klíně oba dárečky.

Klára tedy začala rozvazovat červenou stuhu. Zvedla víčko krabičky a našla uvnitř malou ozdobu na stromeček – ručně malovanou sněhovou vločku ze dřeva. Překvapení jí vyrazilo dech.

„Ta je krásná!“ vyhrkla a podívala se na Adélku. „Děkuju moc, je opravdu nádherná.“

„Jééé, to je prima, že se ti líbí. Tu jsem dělala já. Teda brácha mi trochu pomáhal, ale celou jsem ji namalovala sama.“

Klára otevřela druhou krabici a našla v ní kosmetickou sadu a červené kožené rukavice.“

„Páni! Takových dárků, to si ani nezasloužím! Moc děkuju!“ obrátila se na Adama.

„Na mě nekoukej, v tomhle se nevyznám, to byl mamky nápad. Já vám, holky, chtěl koupit teplý ponožky,“ smál se Adam.

Klárka vstala a objala Adamovu maminku. Nedokázala dál skrývat dojetí. Pak si teprve všimla, že Ema je na tom úplně stejně. Dostala podobné dárky jako Klára a byla neskutečně šťastná. Měla Adélku na klíně a ta ji drapla pevně kolem krku, když viděla, že Emě se po tvářích kutálí slzy.

„Jestli se ti můj dárek nelíbí, můžeš si ho vyměnit se mnou, ale tuhle panenku ti nedám,“ snažila se ji Adélka uchlácholit.

„Moc se mi líbí. To pláču radostí, víš?“ odpověděla Ema a poděkovala směrem k Adamově mamince.

Obývák během chvilky úplně utichl. Zbyla jen vůně cukroví, občasné zapraskání polen v krbu, mihotavé světlo svíček a poblikávání vánočního stromku. Adélka se schoulila vedle Emy, v každé ruce jednu panenku a pomalu klížila oči. Adamův nevlastní bratr s přítelkyní si odnesli skleničky do kuchyně, aby si tam povídali s rodiči a nechali děvčata s Adamem v pokoji o samotě, jako kdyby všichni cítili, že ten večer potřebuje svůj speciální závěr.

Adam se zvedl a odešel do komory, když se vrátil, nesl dva svazečky jmelí ozdobené mašličkami a drobnými vánočními kouličkami v červené a zlaté barvě.

„Tohle by vám mělo přinést štěstí minimálně do příštích Vánoc,“ podával každé z děvčat jeden svazek.

Klára polkla. Takovouto atmosféru nečekala ani v nejtajnějších snech. Ema položila svazek vedle sebe na pohovku a pozorovala, jak se na ozdůbkách třpytí drobné odlesky světel.

Moc děkuju, za všechno,“ vysoukala ze sebe Ema potichu, aby neprobudila Adélku. Klára jen přikývla – hlas by se jí stejně zlomil. Ta radostná vánoční pohoda na ni působila příliš dojemně. Tady si teprve uvědomovala, jak je její samota krutá.Adam si rozpačitě sedl naproti nim. „Jsem moc rád, že jste tady,“ řekl tiše. „Upřímně. Nečekal jsem, že ten večer bude takhle povedený. Hrozně jsem se bál, že mi dáte košem.“

„To bychom o hodně přišly,“ šeptla Klárka a podívala se na Emu. Ta ji jen souhlasně chytila za ruku a dodala klidně a pravdivě:

„Někdy ty nejhezčí věci přijdou, když je vůbec neplánuješ.“

Adélka v polospánku sevřela Emě prsty. Klára jí přehodila deku přes ramena. A v tom tichu Štědrého večera, mezi lidmi, kteří se teprve poznávali, vzniklo něco, co nikdo nepojmenoval – ale bylo to ve vzduchu. Kouzlo krásného, poklidného okamžiku, jenž zůstává v paměti lidí na věky.

Adam si náhle uvědomil, že sice doufal v povedený večer, ale dostal mnohem víc, než by si mohl přát. Vždyť radost, kterou někomu dáte, se vám mnohonásobně vrátí zpátky.

„Děkuju, Ježíšku,“ pošeptal směrem k nebi, když odvezl děvčata a zastavil se na prahu vchodových dveří, aby se ještě naposledy nadýchl chladné Štědré noci, „moc děkuju za tvou pomoc.“

O pár dní později, když poslední zbytky vánočního ruchu pomalu mizely, našla Klára ve své kabelce malou dřevěnou vločku. Zůstala tam přesně tak, jak ji tehdy v Adamově obýváku uložila – jako by se bála ji dát jinam.

Vzala ji mezi prsty. Byla hladká, lehká… a pořád na ní byly ty malé modré tečky. Adélčin dotek.

Klára ji položila na parapet. Pokaždé, když se na ni podívala, vybavila se jí nejen ta malá holčička, ale i Adamův nesmělý úsměv, když jim Adélka dárky rozdávala. A ten večer, který měl být jen zdvořilou společnou večeří, se v jejích vzpomínkách usadil jako něco jemného a zvláštně důležitého.  Stal se darem nezapomenutelného setkání, ale zároveň novým důvěrnějším přátelstvím mezi Adamem a děvčaty.

Ema mezitím doma svoje dárky pečlivě uložila. Její vločka visela na smrkové větvičce, kterou si nechala z vánoční výzdoby. Každé ráno si k ní přičichla – pryskyřice ještě nepatrně voněla. A Ema s překvapením zjistila, že vždy, kdy už jí začíná být smutno, stačí si vzpomenout na obyčejné pozvání k vánočnímu stolu, které bylo sice nečekané, ale to nejlepší, jaké kdy dostala.

Jeden večer, jenž několika lidem změnil život, jí přinesl darem úžasné přátele, kteří dokážou jako mávnutím kouzelného proutku okamžitě zahnat všechny chmury.

„Holky moje, zítra jdeme do kina,“ pípla náhle zpráva ve skupině, kterou vytvořil Adam.

„Super, na co jdeme?“ dorazila ihned odezva od Klárky.

„Zase se až tak moc neradujte, beru s sebou ségru,“ dodal Adam se smajlíkem kroutícím očima.

„Takže budeme hlídat? Paráda! Dáme kino a zajdeme na pizzu!“ smála se Ema a začínala se pomalu těšit. Už od Vánoc dobře věděla, že každá chvíle strávená s Adamem, Adélkou a Klárkou je pohádková sama o sobě, a má svoje čarokrásné kouzlo. Takové, které nemusí být ani vánoční, aby dokázalo uzdravit její bolavou osamělou dušičku a místo bolesti ji naplnilo radostí a štěstím.

VÁNOČNÍ ROMANCE

Byl sváteční večer a já sledoval poskakující oheň v krbu. Plameny házely do potemnělé místnosti stíny, ve kterých jsem hledal křivky ženského těla. Občas jsem i nějakou zahlédl, avšak bylo to jen slabé omámení mysli muže, který dobře znal svůj stav. Osamělý, toužící po společnosti, obzvlášť právě v tento sváteční večer. Vždyť na Vánoce člověk nemá být sám. Rozhodl jsem se nepřikládat už další polínko a šel jsem se projít mrazivým večerem. Oblékl jsem se ne zcela svátečně, neboť jsem neočekával zástupy lidí na ulici, a vyrazil.

Poletující vločky chladily mou horkem rozpálenou tvář a do těla se mi zakusovala zima i přes teplé oblečení. Myšlenky se díky prostředí rozutekly a já tupě bloumal prázdným městem. Odbočil jsem do parku, kde mi stromy mohly poskytnout více ochrany. Větve jako deštníky rozrážely zmrzlé kousky vody a absence pouličních lamp zvyšovala pocit bezpečí před zimou. Zahloubán do své samoty, s hlavou zabořenou do límce kabátu jako želva jsem ani nepostřehl další osobu. Z nesoustředění mne probudil až náraz.

„Pardón, moc se omlouvám.“

To byla má první slova oné osobě, kterou jsem svou nepřítomností ducha málem porazil na zem. Ke svému údivu jsem zvedajícím se zrakem zjistil, že jde o ženu. Můj údiv se prohloubil, sotva se moje oči prodraly šerem, a já ji spatřil v plné své kráse.

Alabastrová pleť, světlé vlasy po ramena, vystouplé lícní kosti a plné rudé rty, vykreslovaly vzhled anděla, který doplňovaly veselé pronikavé oči.

„Nic se nestalo, sama jsem nedávala pozor,“ vyhrkla opatrně.

Z jejího leknutí jsem hned pochopil, že jsme byli nepozorní oba a rozesmál jsem se. Otazník v jejím pohledu mne donutil se přiznat.

„Ještě jednou se omlouvám, měl jsem koukat kolem sebe, přemýšlení za chůze mi zřejmě moc nejde.“

Přemítal jsem, zda budu už dál radši mlčet, nebo trapně pokračovat v prázdné konverzaci.

„Co děláte tak pozdě venku?“ rozbila ticho svým dotazem.

„Jen zabíjím čas procházkou,“ odvětil jsem. Hned po té odpovědi se mi v mysli vylíhla stovka jiných, ve kterých bych nezněl jako idiot.

„Abych řekl pravdu, jsem sám už nějakou dobu a vánoční čas ten pocit prázdna prohlubuje. A co vy tak pozdě a sama ve tmě?“ zachraňoval jsem zoufale konverzaci, i když ne příliš zdatně.

„Jsem na tom stejně jako vy, sama doma a sama i venku.“

Ihned jsem se chopil iniciativy a nabídl řešení pro společný jmenovatel. „Nechcete někam doprovodit? Přeci jen jste žena bez ochránce v parku.“

Ona se jen lehce pousmála a z jejího následujícího povzdechu byla cítit úleva. „Budu moc ráda, když už tedy máme stejný splín. Mimochodem jsem Šárka,“ odvětila a její mramorové tváře ozdobil úsměv.

„Jsem Petr, moc mne těší, Šárko. Co takhle po cestě najít nějakou kavárnu s vánočním punčem?“ dovolil jsem si drze navrhnout.

Mé pohnutky byly čisté. Její společnost ve mně, už v tom tmavém parku, vyvolávala pocit tepla a radosti. Šárčin souhlas nás navedl přímou cestou směrem do města.

Šli jsme pomalu, vždyť nebylo kam pospíchat. Cestou na náměstí jsme oba odhodili stud a horlivě si vyměňovali příběhy posledních dní. A chtě nechtě došlo i na otázku, které jsme se oba záměrně vyhýbali. Proč jsme vlastně na Vánoce sami?

„V tomto směru, Šári, mohu říci jen tolik, že jsem od života očekával víc, mnohem víc. A popravdě stále ještě očekávám.“

Nedala se však lehce odbýt strohou odpovědí a ihned reagovala:

„Dobrá, začnu tedy já, třeba tě rozmluvím. Je to rok, kdy jsem na vánoční svátky zjistila, ze mne přítel podvádí. A má důvěra v muže se silně poškodila. Ale nepřestávám věřit a stále doufám v ducha Vánoc, který dovede zařídit třeba jen malý zázrak. Není to příliš naivní, že ne?“ z řeči jejího těla a pohledu, který věnovala špičkám svých bot a chodníku, bylo znát, že by ráda uvěřila pohádkám. Ten jemný stud ve mně probudil touhu se také svěřit.

„Nemyslím si, že jsi naivní, Šárko, každý má právo snít svůj sen. Můj příběh je trochu podobný. Obětoval jsem se ženě, která mi nedávala nic. Byl jsem zaslepený nadějí, že se vše změní, a ona si konečně uvědomí své nedostatky. Přál jsem si jednou být zahrnutý její pozorností, ale po čase jsem pomalu přestával doufat a tím se jen urychlil nezvratný konec.“

Byl jsem udiven, že jsem byl schopen se vyzpovídat, stejně jako jsem byl překvapen, když jsme došli do města a objevili ještě otevřenou kavárnu.

Vzal jsem za dveře a pobídl ji ke vstupu dovnitř.

„Nezlobte se, ale za chvíli zavíráme, je Štědrý večer,“ ozvalo se od baru. Za kávovarem stál muž středního věku, který měl jistě rodinu.

„Stihneme alespoň punč, či kávu?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase. Barman jen lehce pokývl a dál leštil sklenice. Vedl jsem Šárku k místu poblíž obsluhy mezi prázdnými stoly, na kterých už byly zvednuté židle. Dvě jsem sundal a nabídl místo k sezení i pomocnou ruku k vysvlečení z kabátu. Nechala plášť sklouznout do mé dlaně. Svlékl jsem si též bundu a oboje pověsil na nedaleký věšák. Poté jsem k ní přisedl a vzápětí byl muž u nás.

„Punč bohužel nemám, ale mohu nabídnout kávu dle vašeho přání,“ nabídl nám uklidňujícím hlasem. Objednali jsme si a dál pokračovali v konverzaci. Probrali jsme spoustu detailů našich životů, rodinu, práci, záliby i neduhy. Aniž jsme si to uvědomovali, káva pomalu stydla a čas letěl jako s větrem o závod. Přerušil nás až známý hlas od barového pultu.

„Milá společnosti, nechci kazit zábavu, ale už opravdu zavíráme.“

Nezbývalo nic jiného, než abych se zvedl, došel ke stojanu pro kabáty a zamířil k Šárce s pomocí se obléknout. Když jsem byl za její židlí, náhle se zvedla a otočila. Nečekal jsem její rychlou akci a ona zřejmě pro změnu mou blízkost. V momentě, kdy se otáčela a její oči se přiblížily k těm mým, pocítil jsem, že se zastavil čas. Její dech se odrážel od mých rtů, jiskry v jejích očích oslepovaly ty mé, tlukot našich srdcí musel přehlušit i cinkaní nádobí, které barman umýval. „Ups, promiň, netušila jsem, že jsi za mnou,“ špitla tiše s rozechvělým hlasem.

Probral jsem se z omámení a couvl. Bez reakce jsem zvedl její plášť a nabídl jí, aby vsunula ruku. Pociťovat jsem chvění po celém těle a užíval si ten pocit. Mozek zaplavený hormonem štěstí mi nedovolil ani promluvit.

„Moc děkujeme za azyl a krásné svátky,“ rozloučila se s obsluhou, když jsem otevíral dveře kavárny. Vyšli jsme opět do chladivého ovzduší vánočního večera a mlčky pokračovali dle jejích pokynů k domu, ve kterém bydlela.

„Tak už jsme tu,“ potvrdila správnou lokaci naší cesty. „Děkuji za báječný zážitek, Petře, a za doprovod samozřejmě, bylo to opravdu magické. Chci vám popřát hezký zbytek večera, doufám, že ho tím pádem budete mít stejně příjemný jako já.“

Rej otázek, nápadů, myšlenek a představ mi zcela sebral schopnost odpovídat.

„Mohu vás poprosit o vaše telefonní číslo, Šárko?“ vyhrkl jsem jedním dechem najednou. Co se to se mnou dělo? Proč jsem nebyl schopný normální reakce? Na to jsem se stále dokola ptal sám sebe. Obava, že jsem promarnil šanci vidět se s tím andělem i příště, mne znervózňovala, dokonce i trochu děsila.

„Už jsem se lekla, že jste zcela ztratil řeč, Petře, moc ráda vám svoje číslo dám,“ odpověděla klidně, jako by si tím sama plnila svou touhu po dalším pokračování tohoto večera. Okamžitě a bez rozmyslu jsem natáhl ruku a rozevřel dlaň. Vyprskla smíchy a zašátrala v kabelce. Připadal jsem si, jako kdybych poprvé viděl ženu. Studený pot, stékající po zádech a nervozitu zastavila Šárčina improvizace.

Donutila mne k pousmání, když vytáhla rtěnku a začala mi čmárat na zápěstí čísla, po kterých jsem toužil, jako už dlouho po ničem jiném. Když dopsala, zasunula ji a schovala do kapsy kabátu.

„Tak na viděnou, Petře, a budu se těšit.“

Konečně jsem byl schopen otevřít ústa a použít je k mluvení: „I já děkuji, Šárko, za úžasný večer, jaký jsem dlouho nezažil, ihned jak dorazím domů, se ozvu.“ Otočil jsem se a pomalu odcházel, tak nějak zdráhavě, protože jsem stále v hlavě zabíjel myšlenku na objetí. Zaslechl jsem pouze klapnutí dveří a zaváhal, zda nedojde k poslednímu dnešnímu střetnutí našich pohledů. Šárka však už byla pryč.

Odcházel jsem domů a nadšením přímo hořel. Byl jsem okouzlen její čistou duší, krásou i intelektem. Zcela mne pohltila touha ji opět spatřit. Věděl jsem, že ještě dnes spolu naplánujeme další setkání. Dokonce jsem se přistihl se zamrzlým úsměvem tupce v zrcadlovém odlesku výlohy jednoho z obchodů, které jsem míjel.

Byl jsem jí plný, mysl nefungovala, veškeré receptory dosud zaměřeny pouze na ni. Zmohl jsem se jen na jedno, vytvářet další a další alternativy společně stráveného času. Cesta zpět domů kupodivu utekla tak rychle, že jsem nezaznamenal žádné další náhodné kolemjdoucí.

Otevřel jsem dveře svého bytu, shodil boty a bundu, a spěchal do obývacího pokoje rozvalit se na sedačku. Ihned jsem ji zalehl a vytáhnul z šuplíku mobil, který jsem nechal doma nabíjet. Nechtěl jsem ztratit ani vteřinu času a hned Šárce psal. Pozdrav, pocity z dnešního setkání a žádost o další termín i místo setkání.

Odesláno. Cítil jsem, jak mi v žilách pulzuje život, horká krev se mi tlačila do hlavy, buchot v uších byl téměř ohlušující v mé tiché domácnosti. Přál bych každému zažít takovou vánoční romanci. Nechal jsem se pohltit pocity, které jsem skoro zapomněl. Zbytek večera jsem čerpal z naděje, že mi snad brzy napíše…

COPYRIGHT

© Jana Javorská, Jan Donnie Diviš

Dva dárečky

Autorský tým: Jana Javorská, Jan Donnie Diviš

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

1. elektronické vydání

Praha, 2025

Česky

ISBN 978-80-281-1918-8 (ePub)

ISBN 978-80-281-1919-5 (mobipocket)

ISBN 978-80-281-1920-1 (pdf)

Table of Contents

Kouzlo Vánoc

Vánoční romance

Copyright